Pozývam všetkých na okružnú cestu po mojom živote. Nie že by bol niečím výnimočný, ale nechcem byť na tejto ceste sám.
Internet je dnes pre mnohých jediným spôsobom ako sa stretávať s ľuďmi, vymieňať si názory a tak trochu si aj posťažovať. Pre mňa je to jeden z novodobých spôsobov poznania. Keď sa chcem porozprávať s priateľom tak ho radšej pozvem na pohár vína, prípadne kávy.
Preto je moja webová stránka tak trochu zrkadlom mojej práce a názorov, ktoré nemusia a ani neboli geniálne, naopak niekedy až zarážajúco naivné. Ale taký je človek. Géniovia žijú iba v memoároch a v tradícii.
Niekedy mám pocit, najmä keď sa pozriem späť, že som prežil niekoľko životov a už ma na tomto svete nič neprekvapí. Viem, je to len nostalgia za tým, čo bolo, pri čom som bol aj ja a kde som stretol veľa nových ľudí, v nových prostrediach a situáciách. Je stále čo objavovať, čomusi sa priučiť. Práve vtedy mám pocit, že som malé dieťa a priznám sa, veľmi rád sa tajne vo vnútri správam ako puberťák.
Ponúkam informácie nielen o tom, čo som vytvoril, ale aj práce svojich priateľov alebo ľudí, ktorých si vážim. Viem, že tu nebudeme naveky a je dobre si zalistovať v denníku osudov každého človeka.
BIGBÍŤÁK
SLOVÁ
Mário a kúzelník odišli do Večnosti
Mário a kúzelník odišli do Večnosti
Minulý týždeň, v kriku prezidentských volieb v Čechách, potichu odišiel môj priateľ Alex Koenigsmark. Vážil som si ho nielen preto, že bol pre mňa vzorom televíznej a divadelnej dramaturgie, ale najmä pre jeho inštinkt pri hľadaní pravdy a nekompromisnosť v používaní slova.
Priateľmi sme sa nestali preto, že by sme chodili spolu do školy, alebo sme mali spoločné cesty na mape česko-slovenskej kultúry. Stretli sme sa na pôde centra P.E.N. Bolo to zvláštne stretnutie. V tom čase bývalý predseda Slovenského centra P.E.N. nepochopiteľne vystúpil proti osobnosti Václava Havla, čo mu českí priatelia a s nimi aj Alex nevedeli odpustiť. Aj napriek tomu neodmietli stretnutie v Luhačoviciach. S Alexom sme od začiatku vedeli, že stojíme na rovnakej palube názorov. Tak to bolo aj v prípade môjho postoja voči predsedovi Slovenského centra P.E.N., kde som porušil štábnu kultúru a postavil som sa proti nemu na stranu českých spisovateľov.
Nie je Prezident ako prezident
Nie je Prezident ako prezident
Vopred sa priznávam, som rojalista. Už počas môjho pracovného pobytu vo Veľkej Británii som sa uistil, že jediná možná autorita v demokracii je kráľ, prípadne kráľovná. Žeby to bol môj osobný omyl?
Už niekoľko desaťročí si všímam demokraticky zvolených prezidentov. Nechcem použiť príbeh Hitlera a Tisu, pre ktorých mám vyhradený iný „vodcovský folder“ mojej pamäti. Sú tu iné postavy a postavičky, ktoré sa zhodou okolností, zúfalým snažením, alebo dobre zaplatenou predvolebnou kampaňou dostali do sedla, z ktorého sa len tak ľahko nezhadzuje. Česť výnimkám.
Pozrime si takého Lincolna. Ten si ani to prezidentovanie neužil. Neustále sa staral o zjednotenie Severnej Ameriky a na hlúposti nemal čas. Od rána do večera bol bombardovaný žiadosťami, vyhrážkami, problémami a čo mal z toho? Stačilo zabehnúť do divadla a v jednom krátkom okamihu bolo po všetkom. Zastrelili ho. O čo lepšie na tom bol 42. Prezident Spojených štátov Amerických Billy Clinton. Ten asi pre nedostatok vlastných problémov, začal cestovať po svete. Podarilo sa mu odštartovať útok na Srbsko, Irak a Afganistan. Ľahko sa mu rozhodovalo, keď mu pod stolom asistovala šarmantná Monika s poľským menom. Neváhal, a pod tlakom argumentov sa k svojej nevere priznal – vlastnej žene. Zdalo sa, že je po jeho prezidentskej kariére. Nebolo. Ukázalo sa, že moderná doba prináša aj iný pohľad na prezidentskú morálku. Sex bol odvtedy vo Washingtone povolený. Oproti Clintonovi to mal jeho nasledovník Bush mladší jednoduchšie práve pre svojho jednoduchého ducha. Po otcovi zdedil meno, ale to ostatné si vzal asi od mamy. Neraz sa mu stalo, že ani nevedel čo má robiť. Najmä keď nablízku neboli jeho poradcovia.
Rozlúčka so spevákom
Je len málo vecí, ktoré ľudí bytostne spája. Žiaľ, medzi ne patrí aj posledná rozlúčka so zosnulým. O to smutnejšia je vtedy, keď odíde človek, ktorý celý život venoval úsmevom, zábave, presnejšie zábavnej hudbe. Takým je a dnes musím poznamenať „bol“ Jožko Krištof.
Spoznal som ho v Tatra revue. Známom bratislavskom kabarete, ktorý sa práve prostredníctvom svojich hercov, spevákov, hudobníkov a tanečníkov natrvalo zapísal do dejín divadelného umenia. Dnes si už na tento typ divadelnej scény môžeme len zaspomínať. Waldemar Matuška spieval: „To všechno vodnés čas....“
Jožko Krištof patril do generácie slovenskej speváckej špičky, ktorá priniesla so sebou vtedy nový pohľad na populárnu hudbu. Swing zostal pamiatkou na päťdesiate roky a dopredu sa dostával rock, pop. Na túto loď prestúpil aj Jožko. Šesťdesiate roky pre neho znamenali nielen novú hudbu, ale aj veľký záujem poslucháčov. Začali sa rodiť hity. Maria, Marianna, Dajana a Nervózna família. Na doskách kabaretu dostal priestor aj ako herec.